![](https://www.fathipster.net/sites/default/files/field/image/osdc.jpg)
Od Švedske do Čikaga
- /
- / views
Darovitost, umeće, entuzijazam i džez je ono što povezuje američkog muzičara Majka Rida i švedskog Esbjorna Svensona. Pre jedne decenije, gotovo u isto vreme su objavljena dva albuma pomenutih muzičara. Tim povodom, osvrnućemo se na ove dve ploče, uz isticanje njihovih vrlina i mana
![](https://www.fathipster.net/sites/default/files/styles/reccover/public/51ar7yodfl._sx355_.jpg?itok=m0lKryoq)
Kada biste nekome hteli da opišete muziku sa albuma “About Us”, umesto pominjanja svih onih žanrova i podžanrova koji postoje u savremenom džezu, mislim da bi bilo sasvim dovoljno reći da se radi o ploči čikaškog muzičara u tridesetim godinama.
Takav opis u samom startu isključuje mejnstrim džez i to ne zato što u Čikagu nema uredno skockanih tridesetogodišnjih crnaca (ili belaca) sa snovima o Gremiju, već zato što bi bavljenje njima naspram stotine drugih, progresivnih snaga koje nudi taj grad – bilo kao kada biste se u tekstu o muzičarima iz Sijetla više bavili grupama „Heart“ ili „Queensrÿche“, nego radom „Nirvane“, „Pearl Jam“ ili Marka Lanegana.
Sticajem okolnosti, tridesetdevetogodišnji bubnjar Majk Rid je rođen u Nemačkoj, ali je gotovo ceo svoj život proveo u Čikagu. Iako relativno mlad, može se pohvaliti da je već svirao sa nekim od “viđenijih” ljudi savremenog džeza: Rob Mazurekov “Exploding Star Orchestra”, “The Treehouse Project”, “David Boykin Expanse”, “Josh Berman Quartet”…Pored “Mike Reed's People, Places & Things”, lider je benda “Mike Reed's Loose Assembly”, sa kojima je održao sjajan koncert na jednom Ring Ring festivalu u Beogradu.
Ono po čemu su “Mike Reed's People, Places & Things” specifični je njihov koncept oživljavanja čikaškog džez zvuka iz druge polovine pedesetih godina prošlog veka, koji je po njima nepravedno zapostavljen u istoriji džeza.
Ideja je da sviraju uglavnom originalne teme, na način na koji se to, po njihovom mišljenju, radilo u Vetrovitom gradu pre pedesetak godina. To naravno ostavlja dosta prostora za “varijacije na temu” tako da ne treba da čudi činjenica da ni njihov “Proliferation”, a ni ovaj album ne zvuče ništa manje progresivno od bilo čega što podrazumeva termin “savremeni čikaški džez”.
![](https://www.fathipster.net/sites/default/files/styles/recenzije_image/public/reed.jpg?itok=mA7F6a8Q)
Kvartet koji pored Rida (za bubnjevima) čine Greg Vord na alto, Tim Haldeman na tenor saksofonu i Džejson Rebke na kontrabasu, za ovu priliku ugostio je prave ambasadore čikaškog zvuka oličene u trombonisti Džebu Bišopu, gitaristi Džefu Parkeru i saksofonisti Dejvidu Bojkinu.
Posebno je upečatljiva Parkerova pesma “Days Fly By (with Ruby)” koja zatvara album. Ona počinje nežnim duetom između Parkerove gitare i Vordovog saksofona, nakon čega sledi Parkerov solo na kom bi mu mogao pozavideti i Džon Skofild, da bi se na kraju pesme ponovo vratili saksofoni koje Parker u stopu prati. Bojkinova “Big and Fine” sa svojih jedanaest minuta ne samo da je najduža pesma na albumu, već je možda i najreprezantivnija.
Sve ono što krasi ploču “About Us” može se čuti u ovoj numeri – neukrotivi Vord i Haldeman pod prijateljskom patronažom Bojkinovog (sve vreme na granici divljeg) saksofona čine ovu numeru jednu od najlepših na albumu.
Melanholična “The Next Time You Are Near” ima neki šmek koji su krasile balade Kolemana Hokinsa, dok je Bišopova “Big Stubby” sa svojim čas ispresecanim, čas sinhronizovanim, čas pitomim, a na momente divljim duvačima verovatno najbliža fri džezu, iako bi se bar po imenu, to pre moglo reći za “Under the Influence of Lunar Objects”.
Baš u njoj, možemo čuti Ridov solo na bubnju u trajanju od samo tridesetak sekundi, ali to je sasvim dovoljno da pokaže svoje umeće vladanja ovim instrumentom, a da pri tom ne postane nimalo dosadan. Tema koja otvara album “It’s Enough”, kao i naslovna “About Us”, najbolje oslikavaju ono što je ideja ovog Ridovog projekta, a to je pakovanje prašnjavog, čikaškog hard bopa u tokove džeza iz 21. veka.
Upravo to se može reći i za ceo ovj album – Rid je napravio odličan balans između nekih davnih vremena i onoga šta današnji zaljubljenici u džez vole. Ovaj album ima dobru šansu da privuče sve one kojima je klasičan hard i bi bop zvuk već malo dosadio, i koji bi ga rado čuli u kombinaciji sa stilski improvizovanijim zvucima. Rid i ekipa su napravili omaž Čikagu s kraja pedesetih, pri tom sviravši u 2009. i to svoje originalne numere. Sudeći po broju dana i noći nakon kojih ove pesme i dalje ostaju u ušima, nema sumnje da su u tome i uspeli.
![](https://www.fathipster.net/sites/default/files/styles/reccover/public/estcover.jpg?itok=0RmMgD9J)
Svojim nekonvencionalnim pristupom džez muzici, švedski pijanista Esbjorn Svenson je veorvatno “navukao” više ljudi na džez nego neki mnogo slavniji i kvalitetniji muzičari. Sama činjenica da je neretko održavao koncerte obučen u donji deo trenerke i patike jasno govori o njegovom odnosu prema “nepisanim pravilima”.
Daleko od toga da nije poštovao tradiciju, već je svakim potezom želeo da ostavi neki lični pečat, bez obzira da li je to trenerka, Bil Evansova tema propuštena kroz elektronske efekte na klaviru, ili čelo koje zvuči kao gitara na distorziji. U lepoti njegove muzike uživo, Beograđani su imali prilike da uživaju samo jednom u svojim životima, i nikad više. Kao što vam je verovatno poznato, Svenson je tragično preminuo 2008. godine, u svojoj 44. godini, nakon nesreće tokom ronjenja u okolini Stokholma.
Nemam baš najlepše mišljenje o posthumnim albumima, a to se naročito odnosi na posthumne “The Best of” kompilacije. Degutantno je kada muzičar posle svoje smrti doživi da alave diskografske kuće izdaju više kompilacija, nego što je on za života izdao albuma (“The Beatles”, Džon Koltrejn, Nick Drejk itd).
No, povodom tih stvari teško da možemo išta uraditi osim da ih konstatujemo – “It’s a way of the world” reče jednom Ornet Kolman. Diskografska kuća “Act” za koju je Svensonov trio izdao gotovo sve albume, godinu dana nakon njegove smrti otpočinje sasvim izvesnu seriju kompilacija / živih snimaka / B strana singlova / neobjavljenih pesama koje će biti izdavane najčešće u vreme božićnih praznika. Samo ime ove kompilacije sugeriše kreativnu ograničenst ljudi koji su je pravili.
Iako je Svensonova karijera trajala malo manje od deset godina, u toku kojih je izdao 5 studijskih albuma, činjenica da se na “Retrospective” nalazi samo 10 pesama u samom startu signalizira na neozbiljan odnos prema zaostavštini ovog trija. Ipak, osnovni problem sa kojim se suočava “Retrospective” je izbor pesama.
Kvaliteti koji krase Svensonovu muziku, inventivnost i ekperimentalnost, uglavnom se nalaze na onim pesama kojih nema na ovoj kompilaciji. Siguran sam da bi taj problem bio ublažen da je u pitanju dvostruko CD izdanje umesto jednog diska. Ali, u tom slučaju, sve bi koštalo dosta skuplje, a samim tim rizik diskografske kuće da nešto zaradi se povećava. A ko rizikuje, taj ne izdaje posthumne kompilacije.
![](https://www.fathipster.net/sites/default/files/styles/recenzije_image/public/reaktionen-zu-e.s.t.-live-in-london_teaser_700x.jpg?itok=qnm07M2q)
Sa svakog albuma su izabrane dve pesme, i to vrlo nasumično. Tako npr. ovde imamo bezličnu “Believe Belefet Below”, verovatno najslabiju pesmu sa fenomenalnog albuma “Seven Days of Falling”, zatim tu je i prosečna “Behind the Yashmak” sa ploče “Strange Place for Snow”, čijih deset minuta zauzima mesto bar još jednoj eksperimentalnijoj pesmi – npr numeri “The Message”, sa istog albuma.
Ruku na srce, na “Retrospective” možemo čuti “Dodge the Dodo” u kojoj posebno dolaze do izražaja basista Den Berglund i bubnjar Magnus Ostrom, dajući numeri džez rok doživljaj na tragu “The Bad Plus”. Umesto apokaliptične i fenomenalne “The Wraith” sa albuma “Somewhere Else Before” našla se pomalo monotona “From Gagarin’s Point of View”. Teško je poverovati da na ovoj ploči nema pesme “Did They Ever Tell Cousteau?”, možda najlepše i sasvim sigurno najprepoznatljivije teme u celokpunom Svensonovom katalogu.
Pesme koje se nalaze na “Retrospective” nisu toliko loše, koliko su dobre one koje se ovde nisu našle. I to je najveći problem ove kompilacije. Ukoliko niste nikada slušali “E.S.T” toplo preporučujem sve studijske albume, s nadom da ćete ovakve “na vrat, na nos” sklepane “Greatest Hits” ploče zaobilaziti u najširem luku. Jedan od najdarovitijih pijanista našeg vremena, svakako zaslužuje bolji tretman od ovog kog ima na “Retrospective”.